Quan en Rusiñol ja s’havia llençat a les aventures teatrals entre articles i pàgines literàries, delatores de l’escriptor-pintor, va publicar la seva Alegria que passa.

Durant molt de temps, aquella obra va restar en els prestatges dels lectors i ningú no havia gosat representar-la.

Pels dies 16, 23 i 30 de gener de l’any següent, o sigui del 1899, vàrem planejar i portar a terme tres sessions d’abonament exclusiu en el mateix «Teatre Líric».

[El «Teatre Líric», emplaçat al carrer de Mallorca, que ocupava la mitja mançana corresponent a Claris i Provença, propietat de don Evarist Arnús, el qual n’acordà l’edificació en els propis terrenys de la finca on vivia, i que en fer-ho donava exemple d’un altruisme per dissort no imitat entre tants que haurien pogut seguir-lo.

[...]

[Francesc] Soler i Rovirosa, el gran escenògraf, va ésser-ne el planejador i el director. Tot era massís: tot era de bon caire: era el teatre d’un veritable senyor, en el més alt sentit del mot, ofert a les iniciatives populars: d’un senyor que volgué teatre a dins de casa seva, i així els jardins del teatre i els seus particulars s’acaraven.

Gran sala d’espectacles decorada amb aciençament –un pis tot just–, seients comodíssims. Vestíbul amb dues magnífiques estàtues de marbre originals de Reinés, representant Mozart i Beethoven. Salonet de «dames»... i jardins espaiosos, a la francesa, que permetien als carruatges l’entrada pel carrer de Mallorca i la sortida pel de Provença, amb un escenari gran, higiènic, i ben servit; tot això damunt els mateixos terrenys que havien estat dels «Camps Elíseos» dels temps dels nostres pares, on Clavé va expandir l’esclat de les seves activitats.]

En la primera d’aquelles sessions es representaria Silenci [del propi Adrià Gual] juntament amb l’estrena de L’alegria que passa; en la segona interpretaríem Ifigènia [a Tàurida, de Goethe, traduïda per Joan Maragall i estrenada al jardí dels Laberints d’Horta l’any anterior], i destinàvem la tercera a estrenar Interior de Maeterlink juntament amb Blancaflor [d’Adrià Gual].

[...] L’alegria que passa revelà actors insospitats en el pla individual com en el col·lectiu.

En Miquel Utrillo, cada vegada més apropat a nosaltres, va estrenar-hi el paper de Pallasso, per a la interpretació del qual va fer-se fer un vestit que seguint les seves indicacions, era insistentment trepitjat per tots aquells que freqüentaven el taller d’en [Ramon] Casas, a fi i efecte de donar-li el to d’autenticitat que judicava indispensable. L’actor Gil va interpretar-hi l’Home de la força; en Vilaregut, l’Home de la mandra; en Pujol i Brull hi feia el Solitari [sic]; jo hi feia el Joanet; i al costat de la Domus en el paper de Xaira [sic], la Trinitat Guitart i la senyora Solà completaven la comesa femenina.

Fins ací, en la llista dels actors insospitats, únicament s’hi trobava l’Utrillo; però on abundaren fou en els petits papers que formaven part del conjunt, i en el mateix conjunt de badocs del poble compost per una munió d’amics nostres [Alexandre Soler, germans Carbó, Rosés, Torrent, Salvat, Ernest Vilaregut, Benet, Vives Pastor, entre altres, tots de gratíssima recordança].

En Morera, autor de la música, va dirigir l’orquestra, i els cors de «Catalunya Nova», de la seva fundació, foren els encarregats d’executar els d’aquella partitura, actuant de ferrers.

[...] Per a L’alegria que passa, i atenint-se a un esbós meu, inspirat en una tela del mateix Rusiñol, en Fèlix Urgellès, artista pulcre i home bo, pintor de la generació post Martí i Alsina, que va tirar per escenògraf a la recerca d’una aplicació més pràctica de les seves activitats, va pintar una decoració tirant cap a aquelles tonalitats macilentes dels primers paisatges de l’autor de l’obra.

[...]

L’èxit assenyalat de la primera sessió fou L’alegria que passa, en la interpretació de la qual vàrem assolir un gran lloc de conjuntistes, com no n’hi havia costum per ací.

Tot seguit de començats els assaigs, vaig adonar-me que tothom sentiria a meravella el seu paper i que entre els intèrprets del conjunt la cosa seria portada a terme amb grans facilitats, a causa d’una perfecta compenetració amb l’esperit de l’obra.

Aquesta avinentesa en relació amb les interpretacions tirant al grollerisme sol ésser característica de la nostra casta de comediants. Tot seguit d’evocar qualsevol personatge desafinat, en relació amb els afinaments externs, és ben segur que la cosa va per ella sola. L’ambient, tant com el tarannà dels nostres autors, hi ha contribuït desaforadament, i per poc que se’ns grati ensenyem un caló que més o menys disfressat portem dintre. Ha estat una gran desgràcia per al nostre teatre. I no és que jo advoqui per un teatre aristocràtic en el sentit miserable del mot, quan serveix per designar fórmules renyides amb les veritables concepcions teatrals. El teatre, el veritable teatre, ho accepta tot, matisat, però, per la dignitat i la cultura, tant en el cas de l’autor com en el dels intèrprets. [...] No eren actors, eren reflexos d’una opinió malmesa pels cridats a conduir-la, i fou així com les coses prengueren aires de solemnitat artística!... per la seva veracitat, acompanyada de les pràctiques, i els assaigs de què es voltaren, a fi de fer-les més efectives. Jo mateix reconec que aquell conjunt fou quelcom d’extraordinari.

[...]

Aquella sortida del carro, en gran part acreditada per la nostra concepció, va promoure un tal entusiasme en el públic que és ben segur que, del seu lloc d’espectadors estant, els qui en formaven part se sentien integrats en el conjunt de l’escenari.

Fou una nit que es recorda amb complaença, una nit que el mateix Rusiñol, en moments de paternal cortesia, havia batejat com de L’alegria que no passa.

Adrià Gual Mitja vida de teatre: Memòries. Ed. Aedos, 1960. p. 67-68, 96-98

Representació de L’alegria que passa al teatre Tívoli, 8.01.1901

Fotos: Escena Digital

Centre de documentació -

Museu Arts Escèniques

L’alegria que passa. Sant Feliu de Pallarols, 1909. Escena Digital - Centre de documentació MAE)

Representació de I Pagliacci, de Leoncavallo – Vallvidrera, 1916 (Postal d’època)